Доброго дня, мої школярі. Не дивлячись на те, що ми перебуваємо в карантині , навчання продовжується, тому вчимося  спілкуватися у нових умовах...  
   Сьогодні тема нашої виховної присвячена чудовій жінці, талановитій письменниці Галині Гордасевич, ім'ям якої названа наша школа. Прочитайте ці вірші у колі родинному разом з мамою чи бабусею.
                                                            «Життєвий шлях Галини Гордасевич у віршах»

Епіграф: «ЖИЛА. ЛЮБИЛА. ПЛАКАЛА. СМІЯЛАСЬ»                          
Галина Гордасевич.
  Хто ж вона ця чудова, тендітна жінка, що у своїх віршах оспівувала жіночу долю?
     "Моя біографія така ж, як у всіх, хто народився і виріс на західноукраїнських землях», - скупо й вичерпно писала Галина Гордасевич.  
  «Мій дід, Олександр Гордасевич, священик, арештований у 1941 році, загинув на Соловках. Мій прадід Павло Хомчук, учитель, інтернований поляками, потім відбув три роки в Бухенвальді, але вижив. Моя баба, Марія Хомчук, учителька, померла молодою і похована на Личаківському кладовищі. Мій батько, Леонід Гордасевич, священик, був переслідуваний усіма режимами: польським, «першими совєтами», німецьким, арештований в 1946 році, провів на Колимі 23 роки. Моя мама, Олена Хомчуківна, в юності писала вірші, які в 1930 роках публікувала в львівській періодиці».
    Народилася 31 березня 1935 року в м. Кременці на Тернопільщині в родині священика і політв'язня Леоніда Гордасевича (1912 – 1990) та Олени (1912 – 2000) з родини Хомчуків.
                               Усю біографію Галини Гордасевич можна вивчати за її віршами.    
    
На світлині Галинка з батьками та з молодшою сестричкою.
А коли мене спитають:                                                                                                                                                      - Де на світ родилась ти?                                                                                                                                                      Я скажу:                                                                                                                                                                                      - Це там, де гори не якої й висоти.                                                                                                                                     Та коли на Замку станеш,                                                                                                                                                     Та коли з гори поглянеш,                                                                                                                                                    То такий довкола простір, що зривайся і лети!                                                                                                                       А коли мене спитають:                                                                                                                                                           - Де на світ ти народилась?                                                                                                                                                Я скажу:                                                                                                                                                                                  - Це там, де Іква,                                                                                                                                                               Що Словацькому любилась,                                                                                                                                          В’ється межи берегами.                                                                                                                                                   Ще там билась з ворогами                                                                                                                                         Мужня і прекрасна Ірва,                                                                                                                                                Що в потік дзвінкий розбилась,                                                                                                                                           А коли мене спитають:                                                                                                                                                         - Де родилась ти на світ?                                                                                                                                                      Я скажу:                                                                                                                                                                                  -Там, де катальпи жовтувато-білий цвіт,                                                                                                                         Де пісні дзвенять усюди,                                                                                                                                                      Де веселі й добрі люди.                                                                                                                                                        Я у Кременці родилась,                                                                                                                                    Кременчанкою зовіть!
     Дитинство письменниці пройшло на Волині, де вона жила і вчилась у с. Городці, м. Дубровиці,                   с. Кричильську, м. Острозі, м. Костополі.  
               Історія жінки                                                                                                                                                    Так, жiнка в свiт приходить для любовi!                                                                                                                  Любити маму – поки ще мала,                                                                                                                                 Любити ляльку – трохи пiдросла,                                                                                                                                      А коли вперше вийшла за порiг,                                                                                                                                Любити сонце i м'який морiг,                                                                                                                                             Дiм батькiвський i квiти чорнобровi,                                                                                                                              Бо жінка в свiт приходить для любовi.                                                                                                                      Вона росте – росте її любов,                                                                                                                                                         Ростуть її бажання i надїї...
       Після закінчення 7- річки навчалася в Острозькому педучилищі. У 16 років була арештована і засуджена на 10 років таборів, як було написано у вироку: «… за антирадянську агітацію серед студентів».
Тут доля почалась моя.                                                                                                                                                     Яка була – таку сприймала.                                                                                                                                                  Як я єдине плаття прала,                                                                                                                                                  Ти пам’ятаеш, Вілія?                                                                                                                                                    Кормили те сумне дитя                                                                                                                                                 Старі дерева шовковичні.                                                                                                                                               Повір мені, Остріг мій вічний,                                                                                                                                           Не поміняла б я життя.                                                                                                                                                Нехай судилася тюрма,                                                                                                                                                         Дроти колючі, автомати,                                                                                                                                                     Та я ж там не була сама                                                                                                                                                           І вміла честь свою тримати,                                                                                                                                                 І хоч брела крізь горе бродом –                                                                                                                                          Була я зі своїм народом.                                                                                                                                                         ...
А я по вулицях іду,                                                                                                                                                               І тільки сум: того дівчати                                                                                                                                             Слідів далеких не знайду                                                                                                                                                         І все спочатку не почати.                                                                                                                                              Остріг мій, молодість спливла,                                                                                                                                       Та я тобі вінок сплела.
    Звільнилася через неповних 3 роки і приїхала на Донбас, де починала з різноробочої на будівництві. Навчалася в школі робітничої молоді. Вступила до Донецького індустріального інституту, потім на театральне відділення культосвітнього училища. 
Сонце, вітер і жінка
Вітер юну жінку обіймав                                                                                                                                           Весняного сонячного рання,                                                                                                                                             Сірі очі цілував,                                                                                                                                                             Русі коси розплітав,                                                                                                                                                         Говорив палкі слова кохання.                                                                                                                                                 А жінка від щастя мружилась сонно,                                                                                                                              До вітру смагляві руки тягнула,                                                                                                                                            А потім гордо дивилась на сонце                                                                                                                                                          І не змигнула.                                                                                                                                                                        А жінка себе почувала княгинею,                                                                                                                                       А жінці всесвіт під ноги стелився.                                                                                                                                         Їй вітер шептав:                                                                                                                                                                       – Ми удвох не загинемо!                                                                                                                                                      І ніжно на груди хилився.                                                                                                                                                 Десь ополудні погода стихла:                                                                                                                                          Все пролетіло, сліду не лишило.                                                                                                                                     Жінка сиділа печальна і тиха,                                                                                                                                                 І сонце сльози її сушило.
   Працювала в Макіївці на труболиварному заводі(тоді народила сина Богдана), керівником драмгуртка в Ханжонково, друкарем у Донецькій обласній друкарні
Мій син заснув...                                                                                                                                                                   Мій син заснув,                                                                                                                                                                     Уткнувшись носиком в подушку.                                                                                                                                     Немов метеликові крила, темнії вії                                                                                                                              Притихли над рум'янцем щік.                                                                                                                                             Він спить і посміхається крізь сон.                                                                                                                                          І що тобі приснилось, сину?                                                                                                                                               Чи кішка, за якою вчора                                                                                                                                                     Ти бігав цілий день?...                                                                                                                                                             Чи, може,                                                                                                                                                                        Отой великий жовто-синій м'яч,                                                                                                                                      Що бачив у вітрині магазину?                                                                                                                                          Спи, сину, спи. Я буду біля тебе                                                                                                                                   Сидіти довго. Може, цілу ніч.                                                                                                                                           Я буду мріяти, як виростеш ти, сину                                                                                                                                    (Про це всі матері на світі мріють!)                                                                                                                          Пройдеш мої несходжені дороги,                                                                                                                           Закінчиш те, чого я не скінчила...                                                                                                                                                                            
 У середині 1960-х років знову почала писати вірші, трохи пізніше - прозу і критичні статті. 
1971 року закінчила Літературний інститут ім. Горького у Москві.                                                                                     У серпні 1989 р. була членом ініціативної групи зі створення Товариства української мови на Донбасі. 
     У 1990 р. переїхала з Донецька на постійне проживання до м. Львова. Життя пролітало... 
 Хоч небо іще ласкаве                                                                                                                                                         І сонце в ньому розлито,                                                                                                                                                   Та вже не весна на світі.                                                                                                                                                     А тихе бабине літо,                                                                                                                                                           Уже імлисті світанки,                                                                                                                                                        І все холодніші  ночі,                                                                                                                                                             І в пса, що на мене дивився,                                                                                                                                         Чомусь посмутніли очі.                                                                                                                                                        За вітром пливе павутина,                                                                                                                                               Хоч здавалося, вітру немає.                                                                                                                                              От і життя минуло!                                                                                                                                                         Тільки любов не минає.
Автор поетичних збірок «Веселки на тротуарах» (Радянський письменник, 1966), «Наречена сонця» (Донбас, 1976), «Високе полум'я дня» (Радянський письменник, 1980), «Слід зірниці» (Радянський письменник, 1986), книжок прози «Вицвіла шипшина» (Радянський письменник, 1974), «Твій тихий дім» (Донбас, 1980), «Двадцять років і один день» (Радянський письменник, 1984 та Донбас, 1985), «Прекрасні імена жіночі» (Донбас, 1990), а також публіцистичної книжки «Письма к другу» (Донбас, 1989) і літературних портретів українських поетес «Силуети поетес» (Радянський письменник, 1988). 
                         Вірш для нащадків                                                                                                                Ану, мiй синку, трохи вiдiйди!                                                                                                                                    Нехай на тебе збоку подивлюся.                                                                                                                            Подумати: була така малюся,                                                                                                                                               А вирiс з неї хлопець хоч куди.                                                                                                                                           А ти, онучко, не вiдходь уже –                                                                                                                                                      І так на тебе я дивлюся збоку.                                                                                                                                           Що ж! Гарна виросла, нiвроку!                                                                                                                                                        Хай Бог тебе побереже.
  Автор публіцистичних та критичних статей у ряді українських журналів. Лауреат премій ім. О. Білецького та ім. В. Марченка. Галина Гордасевич була активним громадським і політичним діячем - у 90-х роках вона була членом багатьох новітніх громадських організацій України, народжених демократією.
Сучасний вірш                                                                                                                                                         Надривається жінка під торбами,                                                                                                                         Розривається жінка між чергами....                                                                                                                                      А кажуть, слід бути гордими!...                                                                                                                                             А кажуть, слід бути чемними!                                                                                                                                             А жінка рахує ті гривні,                                                                                                                                                         Як вижити, думає жінка.                                                                                                                                                           Обступили проблеми противні,                                                                                                                                                  Набухає на скроні жилка.                                                                                                                                                    А діти, хоча й не голодні,                                                                                                                                               Але кривлять губи над юшкою...                                                                                                                                       На роботі своя морока:                                                                                                                                                 Зазирає в вічі скорочення.                                                                                                                                            Б’ється жіночка кароока,                                                                                                                                                Тяжко змучена, заморочена.                                                                                                                                         Поможи їй з глибин історії                                                                                                                                                Хоч ти, матінко Берегине,                                                                                                                                                   І тоді в піднебеснім просторі                                                                                                                                         Україна не вмре, не загине.                                                                                                                                                       І наповнює море краплина,                                                                                                                                         Сходить сонце в небеснім склепінні.                                                                                                                          Постає велика Вкраїна                                                                                                                                                                  На великім жіночім терпінні.
Чорнява жінка в платті помаранчевім                                                                                                                                                              сиділа в сквері, тиха і задумана,                                                                                                                                                                       уважно слідкувала, як на небі                                                                                                                                                                             стихає заходу рожева гама.                                                                                                                                                                                     До рук її, неначе дикі птиці,                                                                                                                                                                                  злітало листя, золоте й багряне.                                                                                                                                                                                   І жінка птиць приймала на долоні,                                                                                                                                                            підносила до губ і щось шептала,                                                                                                                                                                     щось примовляла лагідно і тихо.                                                                                                                                                                           - Послухайте, - я зважилась спитати,                                                                                                                                                                              - послухайте, а ви часом не осінь?                                                                                                                                                                  Питання це не здивувало жінку,                                                                                                                                                                         хоча вона відповіла не зразу,                                                                                                                                                                                  а довгу мить дивилася на мене,                                                                                                                                                                              а потім посміхнулась і сказала:                                                                                                                                                                                - Ні, я не осінь.                                                                                                                                                                                                             Дуже мені прикро,                                                                                                                                                                                                         що мушу вас розчарувати, але                                                                                                                                                                              я просто жінка.                                                                                                                                                                                                         І мені здається,                                                                                                                                                                                                нічого краще немає в світі,                                                                                                                                                                                                 як бути жінкою.
    Галина Леонідівна померла 11 березня 2001 року (65 років)  від інсульту.                                                  Похована 13 березня 2001 р. у нашому Кременці, як і заповідала:
Колись помру,- колись-таки помру,                                                                                                                                                                      - Хоч вірю,що це станеться нескоро,                                                                                                                                                                   - То дайте спокій сивому Дніпру,                                                                                                                                                                                   Де кручі і високі осокори.                                                                                                                                                                                       На Личаківський такожне несіть:                                                                                                                                                                       Там надто пишно і,до того, тісно.                                                                                                                                                                         Ні-ні, не хочу! Навіть не просіть!                                                                                                                                                                         Сказала так - хай буде нині й прісно.                                                                                                                                                                На цвинтарі малому схороніть,                                                                                                                                                                               Де хрестики і написи наївні.                                                                                                                                                                          Нікому йти туди не бороніть                                                                                                                                                                                           Нехай то будуть кози або півні.                                                                                                                                                                        Вони зчиняти бійки мастаки,                                                                                                                                                                                          І я малою трохи їх боялась.                                                                                                                                                                                 Ага, ще напис напишіть такий:                                                                                                                                                                           «Жила. Любила. Плакала.Сміялась».
Наша виховна добігла закінчення. Маю надію, що вірші української поетеси зачепили ваші душі, особливо, дівочі, а може і ваших матусь і бабусь.  
                                                                                     До зустрічі.