Author: AnAshA073

Ви повинні знати.

1. З ким приятелює ваша дитина.
2. Де проводить вільний час.
3. Чи не пропускає занять у школі.
4. У якому вигляді або стані повертається додому.
1. Ніколи не займайтесь „виховною роботою” у поганому настрої.
2. Чітко визначте, що ви хочете від дитини ( і поясніть це їй), а також дізнайтесь, що вона думає з цього приводу.
3. Надайте дитині самостійність, не контролюйте кожен її крок.
4. Не підказуйте готового рішення, а показуйте можливі шляхи до нього і розглядайте з дитиною її правильні і неправильні, доцільні і недоцільні кроки до мети.
5. Не пропустіть моменту, коли досягнуто перші успіхи. Відмітьте їх.
6. Вкажіть дитині на допущену помилку, щоб вона осмислила її.
7. Оцінюйте вчинок, а не особистість. Пам’ятайте: сутність людини і її окремі вчинки – не одне й те саме.
8. Дайте дитині відчути (посміхніться, доторкніться), що співчуваєте їй, вірите в неї, не зважаючи на помилку.
9. Виховання – це наступність дій.

Ви зобов’язані помітити і відреагувати, коли
- в домі з’явилися чужі речі (виясніть, чиї вони);
- в домі є запах паленої трави або синтетичних речовин (це може свідчити про куріння сигарет із наркотичними речовинами);
- в домі з’явилися голки для ін’єкцій, дрібні частинки рослин, чимось вимащені бинти, закопчений посуд (це може свідчити про вживання наркотичних препаратів);
- в домі з’явилися ліки, які діють на нервову систему і психіку (виясніть, хто і з якою метою їх використовує);
- в домі надто часто є запах засобів побутової хімії – розчинників, ацетону тощо (це може свідчити про захоплення дітей речовинами, які викликають стан одурманювання);
- відбулася швидка зміна зовнішнього вигляду та поведінки дітей: порушилася координація рухів, підвищилася збудженість або в’ялість, з’явилися сліди від заштриків на венах, розширення зіниць тощо (це може свідчити про вживання дитиною наркотичних речовин).
Люди, в основному, переймають стереотипи виховання від своїх батьків. У природі людини—виховати свою дитину так само, як виховали її саму. А чи багато з нас не скуштували в дитинстві батьківського ременя або материнського потиличника? Підсвідомо, ставши батьками, наслідуємо цю модель у вихованні своїх дітей.

Підготувала Бондаренко О.В. соціальний педагог

“Найважливіша професія в світі - батьки, але цієї професії ніде не навчають”

Пам’ятка для батьків

“Увага! Ваша дитина може потерпати від насильства і не тільки…”

Принцип “має рацію той, хто сильніший” - один із найдавніших і діє до цього часу. Але ось що цікаво: рабовласництво в усьому цивілізованому світі вже давно засуджене і кримінально переслідуване, рух за рівні права чоловіків та жінок у цивілізованих країнах уже призвів до серйозних успіхів. Стосовно ж дітей, найслабкіших і найбеззахисніших істот, насильство, як і раніше, найбільш поширений тип поведінки.
Дуже часто під виглядом виховання насильство є способом ПОКАЗАТИ СВОЮ СИЛУ, СТВЕРДИТИСЯ ЗА РАХУНОК СЛАБКОГО.
По-друге, батьки просто не знають, що є набагато ефективніші методи.
. Дорогі мої батьки, я вас дуже люблю!!! Покажіть мені, що ви любите мене теж.

Звідки з’явилося
насильство
у вихованні

„Які „уроки” може отримати дитина, що стикається з домашнім насильством?”
Діти, що були свідком насильства у сім’ї, засвоюють, що:
Насильство – це засіб розв’язування конфліктів або отримування бажаного. Цей навик вони приносять у середовище, яке їх оточує: спочатку в дитячий садок і школу, потім у дружні й близькі стосунки, а потім у свою сім’ю і на своїх дітей.
Негативні форми поведінки у суспільстві – найвпливовіші. Діти отримують впевненість, що тиск і агресія призводять до бажаного результату, і не шукають інших способів взаємодії з людьми. Вони не знають про те, що можна досягти бажаного, не обтяжуючи права іншого.
Довіряти людям і, особливо, дорослим, небезпечно. У своїх сім’ях діти не мають прикладу позитивних стосунків одного з одним. Тому їм важко встановити близькі стосунки з іншими людьми. Вони не спроможні розуміти почуття інших людей.
Свої почуття і потреби не можна виражати відкрито. Дитина не може відкрито виразити свої справжні почуття в сім’ї, тому що до неї або просто немає нікому діла, або за цим наступить покарання. Врешті-решт, вона втрачає цей навик – виявляти свої справжні почуття. Дійові тільки негативні почуття – вони привертають увагу, піднімають авторитет – тому тільки їх варто проявляти. У результаті дитина: - або приховує свої почуття в сім’ї, знаходячи їм вихід на вулиці, в школі;
або керується принципом – мовчи, терпи і принижуйся.
У сім’ях, де у стосунках з дітьми переважають
контролювання
нехтування дитячими потребами
тиснення
приниження один одного
дитина може вирости агресивною або „забитою”, що не вміє постояти за себе.
Тому ми повинні частіше думати про те, кого ми хочемо виховати. Ми весь час повинні пам’ятати, що дитина – це наше дзеркало.
Якщо дитина демонструє агресивні реакції, це ще не значить, що дитина робить негативний вчинок. Виявляється, що агресія – це форма поведінки, яка направлена на самозахищення і служить для адаптування до навколишнього середовища, задоволення бажань і досягнення мети. Тобто це те, що властиве нам з народження і те, чого не можна знищити, можна тільки приглушити.